Ответы
Ответ дал:
13
Кореспондент:
Ви навчалися і спілкувалися з неординарними особистостями того часу. Хто вони?
Ліна Костенко:
Так, це цікаві та талановиті люди: Роберт Рождественський, Фазіль Іскандер, Юнна Моріц, Паруйр Севата інші, які яскраво заявили про себе у шістдесяті.
Кореспондент:
А що Ви скажете про захист своєї дипломної роботи в літературному інституті?
Ліна Костенко:
Я вчилася у семінарі Михайла Свєтлова. Цікаві дискусії, краса Підмосков’я, народжуються сповнені любові до життя і людей вірші, які й увійшли до першої збірки «Проміння землі». Вона і стала моєю дипломною роботою, а рецензентом був відомий письменник Всеволод Іванов.
Кореспондент: Ліна Василівно! Досить чисто зустрічається така фраза: «Багато років у поетеси пройшли у вимушеному мовчанні».
Ліна Костенко:
...Ні! Це не так! В студентських гуртожитках і серед справжніх шанувальників літератури мої вірші ходили по руках. Я писала.
Кореспондент: Ви не любите мітингів, не любите виступати, а все ж таки виступаєте.
Ліна Костенко: ...я, яка хотіла б тільки бути біля свого письмового столу, я відчуваю, усвідомлюю: настав час, коли мовчати мають право тільки мертві. І тому я приймаю запрошення виступати перед людьми.
Кореспондент:
Скажіть, вірші, як люди? Ваші вірші мають свій характер? Ліна Костенко:Є вірші — квіти...
Вірші - дуби.Є іграшки вірші.
Є рани.
Є повелителі й раби.
І вірші є - каторжани.
Крізь мури в’язниць,
По тернах лихоліть - ідуть, ідуть
По етапу століть...
Кореспондент:
Що ви можете сказати про сучасну молоду поезію України? Чим різниться літературне покоління нового століття від «шістдесятників»?
Ліна Костенко:
В теперішній літературній молоді відродилася і продовжилася та гілка, яка не скоригована тимчасовими політичними чи ідеологічними обставинами. Всі вони пишуть по-різному, у кожного своя поетика, але в цілому в їхній поезії є щось і спільне. Рівнем свого обдарування це нове покоління принесло нову надію на подальший розвиток української літератури по висхідній.
Кореспондент:
Що це за «фантастична доля» історії віршованого роману «Маруся Чурай»?
Ліна Костенко:
Насправді історія з цим твором розпочиналася не так легко й радісно. Звинувачення внутрішніх рецензентів, причому закиди навіть політичного характеру, затримали вихід роману не менше, як літ на шість... Лише після спеціальної ухвали Президії правління Спілки письменників України твір був випущений у 1979 році «Радянським письменником». За кілька днів восьмитисячний тираж було розпродано. Повторне видання через три роки вже накладом сто тисяч примірників в серії «Романи і повісті» («Дніпро», 1982), так само швидко зникло з книгарень.
Ця дівчина не просто так, Маруся,
Це голос наш. Це - пісня. Це - душа.
Ви навчалися і спілкувалися з неординарними особистостями того часу. Хто вони?
Ліна Костенко:
Так, це цікаві та талановиті люди: Роберт Рождественський, Фазіль Іскандер, Юнна Моріц, Паруйр Севата інші, які яскраво заявили про себе у шістдесяті.
Кореспондент:
А що Ви скажете про захист своєї дипломної роботи в літературному інституті?
Ліна Костенко:
Я вчилася у семінарі Михайла Свєтлова. Цікаві дискусії, краса Підмосков’я, народжуються сповнені любові до життя і людей вірші, які й увійшли до першої збірки «Проміння землі». Вона і стала моєю дипломною роботою, а рецензентом був відомий письменник Всеволод Іванов.
Кореспондент: Ліна Василівно! Досить чисто зустрічається така фраза: «Багато років у поетеси пройшли у вимушеному мовчанні».
Ліна Костенко:
...Ні! Це не так! В студентських гуртожитках і серед справжніх шанувальників літератури мої вірші ходили по руках. Я писала.
Кореспондент: Ви не любите мітингів, не любите виступати, а все ж таки виступаєте.
Ліна Костенко: ...я, яка хотіла б тільки бути біля свого письмового столу, я відчуваю, усвідомлюю: настав час, коли мовчати мають право тільки мертві. І тому я приймаю запрошення виступати перед людьми.
Кореспондент:
Скажіть, вірші, як люди? Ваші вірші мають свій характер? Ліна Костенко:Є вірші — квіти...
Вірші - дуби.Є іграшки вірші.
Є рани.
Є повелителі й раби.
І вірші є - каторжани.
Крізь мури в’язниць,
По тернах лихоліть - ідуть, ідуть
По етапу століть...
Кореспондент:
Що ви можете сказати про сучасну молоду поезію України? Чим різниться літературне покоління нового століття від «шістдесятників»?
Ліна Костенко:
В теперішній літературній молоді відродилася і продовжилася та гілка, яка не скоригована тимчасовими політичними чи ідеологічними обставинами. Всі вони пишуть по-різному, у кожного своя поетика, але в цілому в їхній поезії є щось і спільне. Рівнем свого обдарування це нове покоління принесло нову надію на подальший розвиток української літератури по висхідній.
Кореспондент:
Що це за «фантастична доля» історії віршованого роману «Маруся Чурай»?
Ліна Костенко:
Насправді історія з цим твором розпочиналася не так легко й радісно. Звинувачення внутрішніх рецензентів, причому закиди навіть політичного характеру, затримали вихід роману не менше, як літ на шість... Лише після спеціальної ухвали Президії правління Спілки письменників України твір був випущений у 1979 році «Радянським письменником». За кілька днів восьмитисячний тираж було розпродано. Повторне видання через три роки вже накладом сто тисяч примірників в серії «Романи і повісті» («Дніпро», 1982), так само швидко зникло з книгарень.
Ця дівчина не просто так, Маруся,
Це голос наш. Це - пісня. Це - душа.
Вас заинтересует
5 месяцев назад
5 месяцев назад
1 год назад
1 год назад
5 лет назад
5 лет назад
7 лет назад
7 лет назад