Ответы
Батьки і діти: повертаючись до вічних тем
Усі підлітки так чи інакше сваряться і конфліктують з батьками — це факт. Але найголовніше — не сама наявність чи відсутність суперечок, а ставлення до батьків, повага до них, навіть коли ваші думки з якихось причин не збігаються, та уміння цивілізовано поводитись у таких випадках.
Колись я натрапила на неймовірної простоти і водночас неймовірної глибини думку. Думка звучала приблизно так: безсумнівно, існують талановитіші, слухняніші, сумирніші діти, але, любі батьки, у вас саме ця дитина, тому прийміть її такою, яка вона є; безперечно, існують батьки, які краще розуміють та більше дозволяють, але у вас саме ці батьки, тому прийміть їх такими, якими вони є. Це було висловлення психолога в якомусь тексті — і я згодна з цією думкою на сто відсотків. Насправді, це надзвичайно важливо — вміти прийняти людину з усіма її недоліками, любити її просто за те, що вона існує і дає тобі тепло та підтримку — і немає чого вимагати за свою любов.
Зрештою, любов до батьків чи любов до дітей має бути безумовною, тобто не залежати від якихось умов та претензій. Це почуття освітлює повсякденність і, хоч воно зовсім не виключає суворості чи певних вимог, саме воно дає змогу підтримувати злагоду та гармонію в родині.
Розмірковуючи над проблемою батьків і дітей, я звернулася до власного досвіду: планувала проаналізувати ті проблеми, які я бачу у наших стосунках і на основі відомого особисто мені дійти якихось висновків, узагальнення... Але, взявшись до такого аналізу, я відчула тільки одне бажання — подякувати своїм батькам. І все. Так, час від часу в нас виникають суперечки або ми не розуміємо одне одного, але от щойно я замислилася всерйоз над питанням взаємин — одразу зрозуміла, який це дріб'язок у порівнянні з тим, що я насправді відчуваю.
Мої батьки — дивовижні люди: вони приділяли мені стільки часу і уваги, що я завжди почувалася потрібною, мабуть, саме це відчуття дало мені впевненість в собі, врівноваженість. Навіть коли їхні справи заважали нашому спілкуванню, мої батьки вміли знайти правильні слова, щоб пояснити мені все, і я ніколи не сумнівалася, що мене у родині дуже люблять. Це забезпечувало мені майже постійне відчуття радості, звичайної повсякденної радості пізнання, спілкування, маленьких дитячих відкриттів.
Мої батьки вміють пробачати помилки. За це я їм дуже вдячна: якщо в мене щось не виходить, я впевнена, що мене підтримають та щось порадять, але не засудять. Надмірні лінощі чи недбале ставлення до навчання в нашій родині зовсім не схвалюють, але коли я чогось не змогла, помилилася, не перемогла, я ніколи не боюсь про це розповідати, бо моя помилка — мій крок до самовдосконалення. І звісно, розумні вчаться на чужих помилках, але людей, які вчаться тільки на чужих помилках, не існує — так каже мій батько, підбадьорюючи мене.
Мої батьки навчили мене не брехати. Тим, що завжди довіряли мені. І я так само довіряла їм. Ті моральні принципи, якими я зараз так пишаюсь — чесність, порядність, відчуття відповідальності, повага до інших людей, — усім цим я завдячую своїм батькам. Саме вони показали мені правильний шлях розвитку, яким я рухаюсь дотепер, вже багато в чому самостійно. Найголовніше ж — вони показали мені приклад чесного та гідного життя, сповненого праці і веселощів, творчості та уваги одне до одного.
Якщо чесно, я починала цей твір із наміром написати про проблеми спілкування батьків і дітей, але, щойно почавши, відчула єдину потребу — подякувати. Мабуть, я щаслива людина.
Кожен підліток так чи інакше свариться з батьками, це факт, але головне у цьому — розуміння, наскільки дрібними і несуттєвими є ці конфлікти у порівнянні з тією любов'ю та теплотою, що завжди є між батьками та їхньою дитиною!