Ответы
Ответ:
Календарем прийнято називати певну систему лічби тривалих проміжків часу з поділом їх на окремі більш короткі періоди (роки, місяці, тижні, дні). Саме слово календар походить від латинських слів ‘caleo’ - проголошувати і ‘calendarium’ - боргова книга. Перше нагадує про те, що в древньому Римі початок кожного місяця проголошувалося особливо, друге - що першого числа кожного місяця там було прийнято сплачувати відсотки за борги. В тому, що час тече, ми переконуємось, спостерігаючи рух оточуючих нас матеріальних тіл. Вимірювати проміжки часу виявилося можливим, зіставляючи їх з явищами, що повторюються періодично. Таких періодичних явищ в навколишньому нас світі знаходиться декілька. Це передусім зміна дня і ночі, що дала людям природну одиницю часу - добу, після цього зміна фаз Місяця, що відбувається протягом так званого синодичного місяця (від грецького ‘синодос’ - зближення; мало на увазі щомісячне зближення Місяця і Сонця на небі, при цьому інколи Місяць заходить на небі на Сонце – і відбувається сонячне затемнення) і, нарешті, зміна пори року і відповідна їй одиниця лічби - тропічний рік (від грецького ‘тропос’ - поворот: тропічний рік - проміжок часу, по закінченні якого висота Сонця над горизонтом в полудень, досягнувши найбільшої величини, знову зменшується).
Походження семиденного тижня. Штучні одиниці виміру часу, які складаються з декількох (трьох, п’яти, семи і т.д.) днів, зустрічаються у багатьох народів стародавності. Так, давні римляни вели лічбу дням ‘восьмиденками’ - торговими тижнями, які позначали літерами від А до Н; сім днів такого тижня були робочими, восьмі - базарними.
Але вже у відомого іудейського історика Йосифа Флавія (приблизно 100 р. н.е.) читаємо: ‘Немає жодного міста, грецького або ж варварського, і жодного народу, на який не розповсюджувався б наш звичай стримуватися від роботи на сьомий день’. Звідки ж цей семиденний тиждень? Звичай вимірювати час семиденним тижнем прийшов до нас з Древнього Вавілону і, очевидно, зв’язаний з зміною фаз Місяця. Справді, тривалість синодичного місяця складає 29.53 доби, причому люди бачили Місяць на небі біля 28 діб: сім днів триває збільшення фази Місяця від вузького серпа до першої чверті, приблизно стільки ж - від першої чверті до повного місяця і т.д. Але спостереження за небом дали ще одне підтвердження ‘винятковості’ числа сім. В свій час древньовавілонські астрономи виявили, що, окрім нерухомих зірок, на небі видні і сім ‘блукаючих’ світил, що пізніше були названі планетами (від грецького слова ‘планетес’, що і означає ‘блукаючі’). Припускалося, що ці світила обертаються навколо Землі і що їхні відстані від неї зростають в такому порядку: Місяць, Меркурій, Венера, Сонце, Марс, Юпітер і Сатурн. В Древньому Вавилоні виникла астрологія - вірування, неначе планети впливають на долі окремих людей і цілих народів. Зіставляючи певні події в житті людей з положенням планет на зірковому небі, астрологи вважали, що така ж подія настане знову, якщо це розташування світил повторюється. Саме число сім - кількість планет стала священним як для вавілонян, так і для багатьох інших народів стародавності.
Объяснение: