Ответы
Вiлфред Айвенго - відважний, безстрашний воїн. У перших розділах роману, коли сам герой іще не з'являється перед читачем, ми чуємо розмову в замку Седрика Сакса про звитяжні подвиги Айвенго, про його лицарську доблесть. Потім ми захоплено спостерігаємо за відвагою, бойовою вправністю й навіть чемністю та галантністю Лицаря. Позбавленого Спадщини, на турнiрi. Вiн не скористався випадковою перевагою під час однією з сутичок, намагаючись перемагати лише гідно. Нарешті, одночасно з батьком і коханою Айвенго, ми дізнаємося iм'я переможця турніру. ми цiлком згодні з Ровеною, яка, нагороджуючи Айвенго за звитягу, мовила: «Ніколи ще вінець лицарства не увінчував гiднiшого чола! Вiн умiв бути вдячним і ризикує життям заради іновірки Ребеки, яка вилікувала його пiсля турніру. Здається, шляхетне походження Айвенго начебто дозволяло йому бути зверхнiм i пихатим. Але здатність до співчуття, яку ми помітили іще на початку роману, здатність бути вдячним примушує його, ще слабкого, мчати на двобій за життя еврейки. Остання сторiнка роману перегорнута. Але я наче й досі в полоні далеких часів поряд з незвичайними, мужніми, героïчними людьми. Образи роману настільки яскраві й живі, події твору захоплюючі, що неможливо читати його без хвилювання, неможливо ставитись до героїв байдуже. А славетний лицар Айвенго, гадаю, назавжди залишиться одним з моїх улюблених літературних героїв. Він вчить нас благородства, мужності й справжнього лицарства.
Объяснение:
Пж лучший ответ
Ребекка була дочкою Ісаака з Йорка, дівчина з народу. Крім неабиякої вроди Ребекка була ще й розумною дівчиною. Коли батько, гірко похитуючи головою. сказав їй, що найстрашніше зло в тому, що «коли нас ображають і грабують, всі навколо тільки сміються з нас, ми мусимо ковтати образи і покірливо посміхатися», дочка заспокоює його і відповідає, виказуючи свою гідність. Ребекка нагадує батькові, що язичники залежать від них, дітей Сіона, яких переслідують і до яких ставляться презирливо. Вона каже, що золото, яке вони їм дають, повертається до юдеїв, у їхні ж скрині. «Навіть сьогоднішній турнір, — каже дівчина, — не обійшовся без допомоги юдея, якого зневажають, і тільки з його милості міг статися».
Ребекка — дивовижна дівчина, і кохання збагачує її внутрішній світ. Вона розуміла, що кохання до Айвенго не принесе їй щастя (з релігійних причин), все одно вона ставилася до молодого лицаря так, ніби все її життя пов’язане з його долею. Ребекка нічим не гребує, і коли просить батька підібрати залишеного на арені Айвенго. хворого, непритомного, вона сама, власними руками обмила і перев’язала йому рани. Навіть проти волі батька вона продовжує його лікувати, хоча й розуміє, якщо він не виживе – під удар потрапить вся її родина.
Ребекка володіла знаннями медицини. Сила розуму, її природний талант допомогли їй запам’ятати все, що казала Міріам. немолода жінка, яку вважали чаклункою і через це знищили. Бальзамом, рецепт приготування якого передала Ребеці Міріам, дівчина змашувала рани лицаря.
Прикро читати сторінки, на яких ідеться про те, як поставився Айвенго до Ребекки, коли дізнався від неї, що за одягом і походженням вона належить до іншої країни: «…ваша служниця — не більш як бідна юдейка, дочка того самого Ісаака з Йорка, якому ви нешодавно виявили заступництво…» Почувши про це, Айвенго змінився, і Ребекка відчула, що ніжність і поважливе захоплення юнака поступилося холодному і не дуже глибокому почуттю вдячності за несподівану допомогу. Але вона не звинувачувала Айвенго в тому, що він розділяє загальні забобони щодо свого віросповідання.