ДАЮ 25 БАЛІВ!
Складіть есе на тему «Соціал-демократія на межі 19 – 20 ст.: барикади або парламент?»
Ответы
Ответ:
Объяснение:
Соціал-демократія на межі 19-го і 20-го століть була часом великих змін і розколу всередині соціалістичного руху. З одного боку, були ті, хто виступав за революційні зміни через барикади та насильницькі повстання, а з іншого боку, були ті, хто вірив у роботу в системі, щоб досягти змін через парламент.
Прихильники політики барикад вважали, що капіталістична система за своєю суттю є репресивною і що єдиним способом здійснити зміни є насильницьке повалення існуючого уряду. Вони вважали, що робітничий клас перебуває в стані постійної експлуатації та гноблення, і вважали, що це можна виправити лише за допомогою революції.
Проте прихильники парламентського соціалізму бачили все інакше. Вони вірили, що зміни можна здійснити, працюючи всередині системи для досягнення прогресивних реформ. Вони розглядали парламентський процес як засіб досягнення змін і вважали, що робітничий клас може використати свою колективну політичну владу, щоб здійснити зміни через демократичний процес.
Однією з ключових відмінностей між двома підходами було ставлення до держави. Барикадні соціалісти вважали державу інструментом гноблення, тоді як парламентські соціалісти вважали державу засобом досягнення змін. Це означало, що перші з більшою ймовірністю вимагали його повної ліквідації, тоді як другі вважали, що його можна реформувати та використати для обслуговування інтересів робітничого класу.
На межі 19-го і 20-го століть підйом соціал-демократії в Європі був свідченням сили парламентського соціалістичного руху. Із зростанням соціалістичного руху та зростанням голосів робітничого класу в багатьох країнах з’явилася популярність соціалістичних політиків і були проведені прогресивні реформи, такі як запровадження систем соціального забезпечення, прав робітників і покращення умов праці.
Однак підйом соціал-демократії не обійшовся без проблем. Прихильники політики барикад продовжували вірити в необхідність насильницької революції, і розкол між двома підходами залишався джерелом напруги в соціалістичному русі.
Підсумовуючи, соціал-демократія на межі 19-го та 20-го століть була часом великого розколу всередині соціалістичного руху. У той час як прихильники політики барикад бачили необхідність насильницької революції, прихильники парламентського соціалізму вірили в роботу всередині системи для досягнення змін через демократичний процес. Підйом соціал-демократії в Європі був свідченням сили парламентського соціалістичного руху, і спадщина цього часу все ще відчувається сьогодні в прогресивних реформах і політиці, які продовжують служити інтересам робітничого класу.