Чи доводилось вам вирушати в туристичні походи?
Розкажіть про свої враження,уживаючи відокремлені означення(7-10 речень).
Підкреслити відокремлені означення.
Ответы
Ответ:
Гори… На них не можливо дивитись без захвату. Вони починаються тут, під самісінькими твоїми ногами, з невеличких кущиків чорниць і стрункими високими травинками, що закінчуються тугими колосочками, на яких, мов на струнах, грає вітер, перетворюючи простір навколо тебе на схвильоване, соломино - зелене море. Коли око вже не в змозі вловити того хвилювання, видається, що ті гори вкриті ніжним блідо – салатовим оксамитом, а далі… далі, де гірські верхівки ніжяться в лагідних густих білих хмарках, гори набувають пронизливого, сизо-голубого кольору...Якась не яскрава на події весна видалась цього року… Дещо змінилось, та ще й так, що йдосі оговтатись не можу… Дещо залишилось на тому ж етапі і ніяк не зрушує змісця. А дещо я ніяк не можу наздогнати. То ж аби навести лад у свої голові, що вщент забита тарганами і всіляким мотлохом, - а що може бути кращим, як не шалені навантаження – вирішила сходити у похід. І не аби куди, а в гори… І неаби на скільки, а на десять днів. І… Та вчасно схаменувшись і зваживши, всі за та проти, все ж зупинилась на лайт версії: чотири дні, 60 км., 1900 метрів над рівнем моря – на тому і порішила. Замовила в турклубі «Тернопіль» похідний тур в «Країну гірських озер», купила квитки на потяг, і місяць марила походом. Не давало спокою все: від дрібниць які мені можуть там знадобитись до глобальних проблем, - а чи не мерзнутиму я в тій палатці, та й взагалі з ким мені припаде радість ділити ту палатку, і як я пертиму 15-18 кілограмовий рюкзак? Ти ж знаєш, я останнім часом дещо схудла, а витримкою і силою я взагалі ніколи похвалитись не могла… То ж намучилась я всілякими думками перед тим походом!Нарешті він настав - довгоочікуваний день. Прокинулась о шостій – так, уявляєш, я і о шостій – попхалась на кухню заварювати каву. Готувалась немов перед польотом у космос. Все видавалось якимось урочисто-значущим і неймовірно важливим. Не мені тобі розповідати яка я не рішуча, і яка боягузка, то ж ти дуже добре можеш уявити собі стан в якому я перебувала весь день завершуючи остаточні збори… Традиційно черкнула на сторінці у фейсі невеличку заміточку про свою подорож, до речі довелось той текст переписувати декілька разів, бо скидався він наче я пхаюсь у гори покінчити з життя, а не сходити у похід. Ну от, завершивши всі свої справи, натягла кеди, вчепила на плечі важкущий, майже сім (!) кілограмів, рюкзак, залишила квартиру роблячи величезний крок у невідоме і т.д. і т.п., ну тобто в мені знов прокинувся той мій нестерпний максималізм, і на вокзал я вирушила з таким виразом на обличчі, немов я йду відкривати нові землі, а не брьохатись горами чотири дні по промаркованому маршруту.
На вокзал я прибула за час до відправлення мого потяга, то ж мала ще вдосталь часу щоб випити кави. Відстояла чергу у KFC, адже 597 маршрутка прибуває на південний вокзал, а пхатись через всі тринадцять колій на центральний у Мак за кавою я не бачила сенсу, тай, кава там не дуже, тай невідомо на яку колію подадуть мій потяг… Тож вмостилась на парапеті біля входу у будівлю вокзалу, попиваючи, такий сякий, еспресо, закурила і поринула у думки.
Вже не знаю, що саме повернуло мене з моїх роздумів, але то було саме вчасно, адже тьотя у гучномовці попереджала про завершення посадки на 457 потяг, що прямує за напрямком Київ – Рахів. Бляха, мій потяг! Ото я бігла! Ти ж знаєш яка з мене бігунка, але вокзалом, до третьої платформи, я бігла так – немов від цього залежало моє життя, немов я ось, ось мала наздогнати птаха щастя... Вскочила, до свого восьмого вагону, саме вчасно… За мною провідник, посміхаючись, зачинив двері і ми рушили, лишаючи за кругленькими вікнами обриси вокзального перону.
Проходячи плацкартним вагоном на своє королівське, нузвісно ж біля туалету, 33 місце, звернула увагу, що вагон майже весь забитий бороданями з величезними рюкзаками. Нічогенька буде нічка – майнуло у голові. Вже уявила собі картинку про зовнішній вигляд своїх подорожніх… І оп, маєш, такий приємний бонус – під вікном, на 35 місці, сидить симпатичний молодик і, саменький, ну тобто дві верхні полиці і боковушки – вільні. Вітаюсь, вкидаю рюкзак у відсік для багажу і зачиняю полицю… Ну як зачиняю… Смикалась я біля тієї полички як дурепа, аж голова відлітає, а вона, огидне створіння, все ніяк не піддається на мої зусилля.