Ответы
П
У драматичній поемі "Ярослав Мудрий" Іван Кочерга вперше у своїй творчості звертається до образу реального діяча минулих віків — давньокиївського князя, з діяльністю якого пов'язується уявлення про найвищий розквіт Київської Русі. Ярослав Мудрий показаний як далекоглядний політик, досвідчений державний діяч. Розповідь про нього обмежена рамками 1030—1036 років, коли великому князю вдалося приборкати міжусобні чвари на київських землях та відбити навалу печенігів. Ярослав прагне створити могутню державу. Вчинки його бувають досить суворими і навіть жорстокими. Так, він велить скарати новгородського посадника Коснятина, коли той спробував порушити "мирний лад". Але жорстокість Ярослава пояснюється його державними планами. Це розумів навіть син Коснятина, який спочатку приходить до Києва, щоб помститися Ярославу за смерть батька, але врешті-решт усвідомлює правоту дій князя, які спрямовані на благо Київської Русі. Знаходить у собі сили перебороти почуття особистої образи і ще один герой твору — муляр Журейко, який теж поступово приходить до висновку, що Ярослав дбає насамперед про міць і силу Києва. Тому саме Журейко не лише рятує князеві життя, а й, дізнавшись про похід печенігів, прикликає на допомогу киянам новгородців. Любов Ярослава Мудрого до рідної землі, про єдність і процвітання якої він повсякчас дбає, робить образ київського князя привабливим, а сам твір — дуже актуальним для нашого часу.
Дивіться також
"Про літературу рідного краю" (реферати)
Сучасники Ярослава Мудрого називали Київ окрасою Сходу і суперником Константинополя. Гості міста і сьогодні вважають, що Київ вражає якоюсь особливою чарівністю, навіть містичною таємничістю, якою віє від численних золотих куполів у міській панорамі. "Поди-вись на місто, яке сяє на височині; подивись на церкви, що квітнуть; подивись на християнство, яке зростає; подивись на все місто, освітлене іконами святих, оповите фіміамами, переповнене звучанням хвали і божественних пісень". Так писав про Київ 1051 р. митрополит Іларіон. Місто тоді було центром православ'я першої слов'янської держави. І сьогодні часи Київської Русі вважають золотим часом міста, можливо, ще й тому, що наступні століття не принесли йому щастя. Підкорений і залишений у попелі монголами, завойований пізніше поляками і литовцями, потім захоплений Великоруською імперією, двічі окупований німцями і донедавна приєднаний до радянської імперії, Київ може перелічити роки своєї незалежності на пальцях однієї руки.
Гордо підносяться в небо дев'ятнадцять куполів Софії Київської, яка стоїть понад дев'ять століть — прекрасна пам'ятка сивої давнини. В'ється до Подолу Андріївський узвіз, де в будинку № 13 жив до революційного хаосу Михайло Булгаков, який в одному з оповідань скаже: "У світі немає міста прекраснішого, ніж Київ". А ось що він пише про Володимирську гірку: "Глибоко вночі лягла вугільно-чорна пітьма на тераси найпрекраснішого місця на світі — Володимирської гірки. Вже сотню років стоїть на чорному постаменті чавунний чорний Володимир і тримає у руці великий хрест. Кожного вечора, як тільки імла лягає на схили і тераси, хрест спалахує і запалює ніч".
Про вечір на Володимирській горі поетично говорить Ь С. Нечуй-Левицький: "Щоб осягнути оком більше простору на обрії, я йду по тротуару над самим краєчком обривчастих гір, ніби круч. Минаю я дві недавно насаджені широкі алеї попід білою стіною монастиря й заглядаю з кручі вниз, де недавно була зсунулась гора і де тепер в тій вузькій згористій долині зробили дерев'яні сходи на Поділ, доходжу до шпиля над крутим верхом гори…
Яка широчінь! Який простір! Я сягаю оком по тому просторі на захід сонця, оглядаю його, і перед моїми очима темною смугою ніби вирішується на небі півкруг з гір од Андріївської гори до Кирилівського монастиря, а далі знов синіють півкруги гори над Оболонню… Сонце низько стоїть на заході між білими й сизими хмарками, червоне, як шар, мов розпечене в жару залізо, без проміння, тільки ніби в сяєві од жару. Небо внизу над лісами делікатно блакитне, а подекуди ніби зелене, лиснюче й прозоре, неначе помальоване скло. Над Оболонню висять низько білі, тонкі, аж прозорі, хмарки" (І. Нечуй-Левицький. "Вечір на Володимирській горі").
Про сонячний Київ писав Іван Багряний: "Сонячний Київ і бульвар Шевченка.. Каштани, наче великі панікадила, парадно розставлені на вулицях, встромлені в чорну, зволожену майським дощем землю. Вони стоять і тріумфально кадять в небо золотим пилом, пахощами, буйним пафосом цвітіння, а на листках і на свічках квіток мерехкотять дощинки, діаманти краплин, випромінюючи веселки..." (І. Багряний. "Сонячний Київ").
Объяснение: