Ответы
ГРИГОРІЙ ЛОБОДА. КОШОВИЙ ОТАМАН, ГЕТЬМАН ЗАПОРІЗЬКОГО КОЗАЦТВА, ГЕТЬМАН ПОВСТАНСЬКОЇ АРМІЇ.
"В усі віки українцям доводилося жити серед сотень тисяч "щирих землячків", у яких любов до України така ж до смерті міцна й вічна, як і зненависть до всього українського. Які ладні й життя віддати за Україну, аби тільки у ній не зосталося жодного, хто пам'ятає хоч одне українське слово чи ім'я хоч одного національного героя.
...Які молитися готові на Україну і за Україну, але... без українців".
Богдан Сушинський
Ім'я гетьмана Григорія Лободи відоме широкому загалу лише завдяки розголосові, якого набуло повстання під проводом Северина Наливайка. Одначе зірка цього козацького полководця спалахнула значно раніше і без жодної залежності від повстання.
Року народження звитяжця дослідникам визначити так і не пощастило, але відомо, що походив він з Київщини. Про заможність його свідчив той факт, що на Київщині йому належало село Сошники. Командувати запорізьким козацтвом йому припало в найскладніші, найтрагічніші часи, між двома повстаннями, двома народними війнами. Навесні 1583 року, коли загинув К. Косинський і зазнало розгрому його повстання, Г. Лобода вже був кошовим отаманом. Уцілілі повстанці, повернувшись на Січ, поплакалися перед ним з приводу лиха, що спіткало їх під Черкасами, і разом із залогою Січі обрали своїм гетьманом.
З чого міг починати за такої ситуації козацький обранець своє гетьманування? Звичайно ж, із помсти. Згуртувавши воїнство, Лобода повів його на Черкаси. Для коронного гетьмана Михайла Вишневецького це виявилось несподіванкою. Князь щиро вважав, що коли повстання придушено, Косинського вбито, то й запорізькі козаки повинні втихомиритися й займатися своїми звичними справами та розвагами - тобто скубти татар і не давати спокою турецьким гарнізонам. Та найстрашнішим для князя М. Вишневецького було те, що, справивши учту з нагоди перемоги, він розпустив польське військо та загони ополченців. А для того, щоб знову зібрати їх, потрібен був час, якого... не було.
До честі гетьмана Лободи, слід сказати, що він не прагнув крові. Тим більше, що Вишневецькі були українськими князями, і саме з їхнього роду походив засновник Січі. ВІН залюбки розпочав переговори з князем як із головнокомандувачем польських військ. І йшлося між ними не про кривди, що їх заподіяв Вишневецький козакам під час повстання Косинського, бо й козаки теж не святі: Вишневецький сам чимало зазнав від них. А про речі значно важливіші для існування козацтва.
Річ у тім, що дедалі більше настроюючись проти козацтва, поляки почали вдаватися до правових та економічних санкцій. Зокрема, рішенням уряду козакам було заборонено потикатись до прикордонних старосте, тобто будь-якого козака, який там показався, могли заарештувати. Водночас селянам, ремісникам і торгівцям категорично заборонялося продавати козакам порох, олово, зброю та спорядження. Логіка була простою: відокремити, відмежувати козацтво від народу, завдяки якому воно, власне, й існувало; розірвати будь-які зв'язки між Січчю і рештою України. Тож гетьман Лобода, як мудрий політик і дипломат, передусім домігся від князя Вишневецького, щоб той, від імені уряду - заручившись його згодою, ясна річ, - підписав угоду, згідно з якою всі ці заборони скасовувались. Вже тільки за це козацтво мало бути вдячним своєму ватажкові.